Представяне на най-интересното от историята по "Пи Би Ес".
Финансирането на "50 години война: Израел и арабите"
бе обезпечено от "Корпорация за обществено излъчване"
и зрители на "Пи Би Ес" като теб.
Палестина - разделена земя,
свято място, бойно поле.
Родина, за която претендират както арабите, така и евреите.
Translation ZALMEN BEHAR
50 ГОДИНИ ВОЙНА
ИЗРАЕЛ И АРАБИТЕ
Първа част Разделена земя 1947-56г.
През 1947 г. бяха очертани границите.
За евреите Палестина е техният традиционен и духовен дом,
Обетованата земя.
Но по-голямата част от жителите на Палестина са араби.
Те също смятат Палестина за техен законен дом.
Но с края на войната в пристанищата на Палестина
пристигаха кораб след кораб натъпкани с незаконни имигранти,
бежанци от неотдавнашните преследвания
в Германия, Австрия, Полша, Белзен и Дахау.
Арабите, изплашени да не се превърнат в малцинство
убеждават Великобритания да ограничи еврейската имиграция.
Еврейски екстремисти атакуват британските войски
разрушават правителствени сгради, взривяват влакове и кораби.
И така Палестина остава място на военно положение,
където всички ходят по пътя си само под наблюдение,
където невинните трябва да страдат с виновните.
Великобритания управляваше Палестина в продължение на три десетилетия.
След години на напрегнати, но напразни усилия
правителството на Негово величество достигна до заключението,
че не е в състояние да реши спора в Палестина
въз основа на съгласието и на араби, и на евреи
и че мандатът вече не е работещ.
ПАЛЕСТИНА - пристигане на вещите лица от ООН
Самолет "Йорк" каца на летище "Лод" довеждайки делегатите
от Специалната комисия на ООН за Палестина.
Комисията на ООН обсъжда разделянето на Палестина
на еврейска и арабска държава.
Тези делегати носят на раменете си тежка отговорност.
Но арабите не искат да говорят с комисията.
Те не искат нищо общо с евреите.
Сабри Абдийн бе почетен шейх и красноречив оратор
и той каза: "Ако евреите искат да вземат Палестина от нас,
се кълнем, че ще ги изхвърлим в морето".
И той посочи Средиземно море,
което беше на няколко стотин метра от мястото, където се бяхме събрали.
Арабското ръководство смяташе, че ако разделението бъде наложено,
те биха могли да го отменят насилствено.
Джамал Хусейни, председателят на арабския висш комитет
каза, че само 400-500 стрелци
могат лесно да превземат Тел Авив.
"Заловен е най-големия кораб с имигранти"
Докато комисията беше все още в Палестина
кораб, наречен "Екзодус" пристигна в Хайфа.
Натоварен с евреи оцелели от Холокоста.
Но сега там има на борда около 5000 евреи,
които се надяваха да влязат в Палестина незаконно.
Когато на борда му се качи морската брегова охрана
се разрази ожесточена битка на палубите, довела до много жертви от двете страни.
Комисията на ООН видя от първа ръка отчаянието на имигрантите,
когато те бяха принудени да се върнат в Европа.
Евреите твърдяха, че бежанците се нуждаят от дом
и че те не биха били добре дошли в арабска държава.
Комисията на ООН се съгласи.
Комисията препоръчва Палестина да бъде разделена,
когато британците се оттеглят.
Почувствахме, че това, което се случва на палестинците е несправедливо
и, че разделението на Палестина не е честно.
Арабите се чувстваха оскърбени.
Имахме един човек на име Мустафа,
които успя да проникне
буквално в кръга на Съвета за сигурност
за да прочете писмо написано с кръвта
на няколко хиляди египтяни от "Мюсюлмански братя",
заклеймяващи Израел и тези дето го подкрепят и така нататък.
Всички знаете как се гласува:
Тези, които са за, ще кажат "Да".
Тези, които са против, ще кажат "Не".
Никой не разчиташе на изчисленията,
които Председателя на събранието правеше.
Всеки човек си имаше свой молив и лист хартия
и изчисляваше дали има или няма
две трети за Плана за разделение.
Великобритания "Въздържа се".
Съединените щати "Да".
Парагвай "Да".
Венецуела...
И към края, когато гласуваха последните страни
САЩ, Венецуела и т. н. Видяхме, че имаше две трети.
Скочихме от местата си от радост.
Плачехме, прегръщахме се, целувахме се.
Резолюцията...
на Специалната комисия за Палестина
бе приета с 33 гласа, 13 "против", 10 "въздържали се".
Бях доволен, много доволен
защото за мен бе важно,
че ООН, според постановлението на нациите
дава на евреите, бих казал, на ционистите,
независима държава на земята на Израел.
И в сърцето си чувствах, че се прелиства огромна страница в историята.
Новината бе излъчена в 20:00ч.
Палестинците я слушаха навсякъде,
властваше чувство на разочарование и тъга.
чувството за катастрофа,
която ще сполети Палестина.
Навсякъде започнаха размирици и демонстрации.
Арабите нападаха евреите и евреите отвръщаха.
Градове и квартали бяха разделени по религиозен принцип.
В Йерусалим, арабска кола заредена с бомба
унищожи офиса на "Еврейската агенция".
Седем души бяха убити, повече от сто ранени.
50-те години война бяха в ход.
Палестинските сили от градовете и селата
по пътя към Йерусалим
се ръководеха от Абдул Кадер ел Хусейни.
Те блокираха доставките от еврейския Тел Авив
към обсадения Ерусалим.
Да се осигурят доставки за евреите от Ерусалим
бе първият приоритет на еврейската армия, Хагана.
Опитваха да предпазят конвоите.
Беше много трудно да се предпазят конвоите.
Имахме голям брой жертви сред хората ескортиращи конвоите
и имаше големи загуби на продукти.
Когато някой конвой преминеше целият град го знаеше.
Камионите докарваха жизненоважни доставки, брашно.
Много ни бяха необходими кибрит и цигари.
Представяте ли си войници без цигари?
Ние преживявахме благодарение на конвоите от Тел Авив.
Започнахме с военни операции
за да се подсигурим, че пътят между Тел Авив и Йерусалим
няма да бъде застрашен от големите села или градове,
които бяха по протежение на пътя,
откъдето идваха всички нападатели на конвоите.
Бе създадена специална бригада на Хагана за да открие пътя към Йерусалим.
Системата бе да се атакува селото,
да се даде предупреждение на цивилните,
да се унищожи селото.
И с отстраняването на селата,
които бяха по протежение и в близост до пътя
се подсигурявахме, че няма да има атаки.
Евреите опитаха да завземат Кастел,
село от което се контролираше пътя към Йерусалим.
Бяха моите войници, един отряд на Палмах,
които завзеха Кастел,
и тук беше, където Абдул Кадер ел Хусейни,
палестинският лидер беше убит.
Разярени, войниците на Хусейни
отидоха да си върнат обратно тялото на техния лидер.
Арабите контраатакуваха.
Нашите подкрепления бяха премахнати.
Това беше много черен ден.
Надолу по пътя от Кастел, в същия ден щеше да има и друга битка.
Две еврейски екстремистки организации Иргун и Лехи,
който се бориха срещу британците
бяха нетърпеливи да се докажат в нова война.
Това беше такава трагедия.
Деир Ясин беше китно селце.
Събитията в Деир Ясин
щяха да съпътстват взаимоотношенията между евреи и араби за години напред.
Деир Ясин се намираше извън сраженията.
То не бе в списъка от враждебни села на Хагана.
Сблъсках се в един човек, които ни напусна за да отиде при терористите.
Той ми каза, че Иргун и Лехи
имат разрешение от нашия командир
да атакуват селото Деир Ясин.
Той беше много горд.
На Иргун и Лехи им бе заповядано да завземат Деир Ясин.
Изтичах при моя командир и попитах: "Защо го позволи?"
Той каза: "Предложих две други цели.
Те ги отхвърлиха".
Той каза: "Не мога да ги застрелям, нали?"
Така че реших да ги шпионирам.
По техните високоговорители гърмеше:
"Свалете оръжие. Бягайте да спасите живота си".
Тогава чух нашата картечница.
Бях коленичил по този начин.
Когато погледнах нагоре видях селото пламнало.
Техните атаки подпалиха цялото село.
Селото не се оказа лесна мишена, както очакваха евреите.
От прозорците на къщите си, арабите стреляха по нашите войници.
И от 132-ма войника, имахме 42 ранени и шест мъртви.
Командирът заповядал атака на къща по къща.
Така че дадох заповед:
"Преди да влезете в къщата, хвърлете няколко гранати вътре".
Те хвърлиха граната в една къща.
Бяха убити 28 души.
Беше невъзможно да се атакува врага, без да се наранят техните семейства.
Беше трудно.
Беше болезнено и съжалявам, че трябваше да го направим,
но нямахме друг избор.
След битката те взеха 14 пленника.
Подредиха ги покрай кариерата и ги избиха.
Хвърлиха телата им в кариерата.
Това е, което се случи.
Докато се случваше това, дойдоха евреи от съседното село.
Повечето от тях бяха религиозни, между другото.
Те започнаха да викат: "Копелета, убийци, какво правите?"
Някои викаха на иврит, други на идиш.
Те спряха клането.
110 араби умряха в Деир Ясин.
Някои умряха в боя, други били убити.
Оцелелите бяха отведени в Йерусалим.
Ние се събрахме в Йерусалим при портала "Хеброн".
Проверихме, кой липсва и кой бе оцелял.
Тогава пристигнаха палестинските лидери, включително д-р Калиди.
Попитах д-р Калиди как да отразим историята.
Той каза: "Трябва да извлечем максимума от това".
Така той написа съобщение за пресата в което посочваше, че в Деир Ясин
са били убити деца, бременни жени са били изнасилени,
всякакви жестокости.
Арабски радиостанции излъчиха фалшивите сведения
пренебрегвайки протестите на свидетелите.
Казахме: "Не е имало изнасилвания".
Той каза: "Ние трябва да го кажем така, за да дойдат арабските армии
за да освободят Палестина от евреите".
Това беше най-голямата ни грешка.
Ние не си представихме как реагират нашите хора.
Веднага след като чуха, че са били изнасилени жени в Деир Ясин,
палестинците почнаха да бягат от ужас.
Те напуснаха всички наши села.
В следващите няколко месеца, повече от половината арабско население,
750 хиляди души, напуснаха домовете си в Палестина.
Израел никога не им позволи да се върнат обратно.
Британците не направиха много за да предотвратят жестокостите
извършени и от двете страни.
Тъй като се приготвяха да си заминат те си измиха ръцете от цялата бъркотия.
В ООН, евреите обявиха своя план.
Не по-късно от следващия 16 май
ще започне да функционира временно еврейско правителство
в сътрудничество с представителите на ООН по това време в Палестина.
Еврейското ръководство потърси политическа подкрепа в чужбина.
Държавният департамент на САЩ се противопостави срещу това.
Първото им реакция беше: "Никаква страна, никаква държава".
Бен Гурион изпрати своя близък колега Моше Шарет
за да убеди американците да признаят предложената еврейска държава.
Шарет се опита да убеди Държавния секретар Джордж Маршал,
който бе напълно против идеята.
...отново да се върне към мир и благоденствие.
Шарет обясни, че нямаме друг начин освен да продължим.
Това е исторически момент.
Ако пропуснем това, може да създадем трагедия за бъдещите поколения.
Но президентът Труман изненада всички с неговата силна подкрепа.
Всички тези така наречени експерти ми казаха,
че ако това бъде направено,
ще въвлече целия Близък Изток във война
и би въвлякло и Съединените щати.
Хитлер убиваше евреите наляво и надясно, видях това.
И бленувах за нещо, дори и до днес.
Евреите се нуждаеха от място, където да могат да отидат.
Моята позиция е, че американското правителство не може да стои безучастно
докато на жертвите от лудостта на Хитлер не им се позволява да изградят нов живот.
Маршал бе притеснен, че ще избухне война.
Ние сме в разгара на много критична ситуация.
Следователно трябва внимателно да избягваме
да се отнасяме към международните проблеми на емоционална основа.
Той искаше да поддържа добри отношения с арабите.
Бях свидетел на приема и на впечатленията на Азам Паша
от срещата си с Маршал, и той беше щастлив.
Искам да кажа, че се чувстваше много спокоен за американците
след като говори с Маршал отколкото преди.
И саудитците бяха с нас. Те ни бяха партньори в тази дейност.
Два дни преди британците да напуснат Палестина,
Труман привиква Маршал в Белия дом.
Кларк Клифърд е помолен да подкрепи въпроса за еврейска държава.
Генерал Маршал започна, Президента слушаше внимателно
и след това каза: "Бих искал сега, да чуя и мнението на Кларк".
Но докато говорех, видях лицето на Маршал да почервенява все повече
и когато приключих, той избухна.
Маршал обвини Труман в прозрачно хитруване за да спечели еврейския вот.
Кларк Клифърд не криеше факта, че Маршал направо е побеснял.
"Те не се нуждаят от държава, те не заслужават държава,
не е тяхна, те са откраднали тази земя".
Това бяха думите на Маршал.
Той се обърна към Президента и каза:
"Г-н Президент, длъжен съм да ви кажа,
"че ако вие приемете политиката,
"която се препоръчва от Клифърд,
"няма да съм в състояние да гласувам за вас
в предстоящите избори през ноември".
Е, гробна тишина в стаята.
Никой не беше чувал нещо подобно.
Никога не бях чувал някой да заплашва
Президента на САЩ по този начин.
Преди Маршал да стигне по-нататък Труман слага край на срещата.
Аз си събрах документите и Президента каза:
"Е, това не бе никак лесно".
Маршал каза на Шарет: "Е, решението си е ваше.
"Не разчитайте, че ние може да ви измъкнем.
"Но ние знаем, че сте достигнали исторически момент
и Бог да ви е на помощ".
ТРАНСЙОРДАНИЯ
На изток, Арабския легион е готов за нахлуване на границата с Трансйордания.
Рядко снимащия се Крал Абдула
преглежда бригадата с подкрепления от Ирак.
Прогнозата на Маршал за война е на път да се сбъдне.
Пет арабски страни мобилизирани на границата,
заплашващи да нахлуят в Палестина и да смажат еврейската държава, ако се появи.
За евреите в Палестина, това бе критичен момент.
Бен Гурион бе решен да продължи напред с или без международна подкрепа.
Трябваше да действам бързо.
Не се консултирах с никого.
Днес, британския мандат над земята на Израел приключи.
Обявяваме еврейска държава на древната земя на Израел.
Тя ще се нарича Държавата Израел.
В същото време ролята на ООН в Палестина трябваше да приключи.
Когато стрелките сочеха 18:00ч. иракския делегат стана и каза...
Г-н Председател, трябва да се разгледа много важен въпрос преди да продължим.
Часът е минута след 18:00, всъщност две минути.
Делегата на САЩ, когато дойде на тази трибуна обяви,
че ако до 18:00ч. не можем да стигнем до някакво заключение, играта приключва.
И се надявам, че вие, г-н Председател,
ще ни дадете вашето постановление. Часът сега минава 18:00.
Това бе единствения случай, когато делегата на Ирак и аз,
сме били съгласни за нещо.
Той бе в повишено настроение, защото си мислеше, играта приключи
и сега пътят е отворен за арабската инвазия.
Усетих, че играта приключи и това означава, че сме свободни да основем нашата държава
без да бъдем обвинени, че се сблъскваме с някое международно решение.
Тогава новината от Израел пристигна.
Това правителство бе информирано,
че е провъзгласена еврейска държава в Палестина
и тамошното временното правителство е поискало да бъде признато.
Съединените щати признават временното правителство
като фактическа власт на новата Държава Израел.
Едва произнесени думите на САЩ за признаване
и почти незабелязано от нашата делегация,
която все още празнуваше нашата американска победа,
Андрей Громико стана и каза, че Съветският съюз,
който за разлика от западните сили,
които са изоставили еврейския народ в неговата тъмна и страшна съдба,
Съветският съюз признава Държавата Израел.
И затова бих казал, че въпросът за признаването на Израел
бе решен почти като по чудо.
В рамките на няколко часа от нашата Декларация за независимост.
След 2000 години изгнание, еврейския народ имаше собствена държава.
Но дори докато танцуваха, съдбата на Израел висеше на косъм.
Само ден след като Бен Гурион обяви Държавата Израел,
армиите на Египет, Йордания, Ирак, Ливан и Сирия нахлуха.
Но най-голямата арабска армия, тази на Египет,
беше изпробвана само по парадите.
Неин ръководител беше плейбоят Крал Фарук.
Кралят нямаше никакъв опит във война.
Всъщност никой нямаше опит във война,
включително главнокомандващия египетската армия.
По това време царуваше еуфория в арабския редици.
Момчетата бяха много доволни с войната. Те смятаха, че това е добра идея.
Но те нямаха представа за логистиката и проблемите, с които ще се сблъскат.
Все пак, арабските страни, с население от 40 милиона изглеждаха сигурни,
че ще надделеят над Израел с неговия половин милион евреи.
Изглеждаше, че новата държава на Бен Гурион ще трае само няколко дни.
Мислехме, че ще бъде лесна работа.
Че евреите ще избягат щом видят Арабската редовна армия в униформа
движеща се към тях с щикове и т. н.
Египетската армия атакуваща от юг
се насочваше към основния еврейски център, Тел Авив.
Йорданския Арабски легион завзе Западния бряг
и Стария град на Йерусалим.
Сирийците се придвижваха към Назарет,
докато ливанците нападнаха от север.
Арабските редовни армии се съсредоточиха в Палестина
превъзхождащи по брой и оборудване.
В началото на войната те имат доста победи.
Всеки път, когато те завземат израелските селища,
жителите са или изпъдени или убити.
Египетската армия бе спряна най-накрая само на 30 километра от Тел Авив.
Израелците се бореха за оцеляването си
и след три седмици на ожесточена съпротива успяват да възпрат арабите.
Ние нямахме самолети, нямахме танкове
и отивахме на война по този начин. Ние дори нямахме оръжия.
Опитахме да купим оръжия, колкото можем, откъдето и да е.
В тази ситуация наистина бяхме спасени от Чехословакия, което е Русия.
Америка не ни даде оръжия.
Когато дойдоха оръжията, се промени целият баланс на силите.
И тогава израелците преминаха в офанзива.
Ние не бяхме дори психически подготвени. Просто не бяхме готови.
Така че нашите офицери бяха объркани и настъпи паника.
И така египетската армия беше обградена
тогава йорданската армия просто остана неутрална,
не се намеси по никакъв начин.
И накрая, нашият Премиер тук, в Египет,
Нокраши Паша беше убит от "Мюсюлманските братя"
и неговият наследник каза: "Няма бъдеще в тази война.
Да сключим мир".
Но не се сключи мир, само споразумение за прекратяване на огъня.
Арабите смятаха, че мирен договор ще бъде признание за поражение.
Двете страни оплакваха мъртвите си.
Дори преди още да се подпише споразумението за прекратяването на огъня,
в Израел се провеждат първите демократични избори.
Бен Гурион и неговата "Партия на труда" печелят.
Израел празнува триумфа на своите въоръжени сили.
Но арабите отказват да признаят правото на съществуване на Израел.
За арабите, наследството от войната през 48-ма
бе преместването на палестинския народ.
Палестинците са изправени пред политическо изчезване.
Западния бряг бе анексиран от Йордания,
а Газа се управляваше от Египет, което ги остави без нищо.
Египет, най-мощната Арабска страна бе разтърсена от поражението.
Група млади офицери, разочаровани от некомпетентността
на Краля и новия Премиер направиха преврат.
Отидох при Премиера и му представих ултиматума.
Той бе шокиран, повярвайте ми, защото до този момент,
той изобщо не знаеше, че щяхме да детронираме Кралят.
Той беше шокиран
и ме прие ето така.
Аз му казах "Да".
Той каза: "Имате ли... Имате ли... Имате ли достатъчно сила?"
Казах му: "Да, иди и го предай на Краля.
Той трябва да напусне до 18:00ч. тази вечер".
ЕГИПЕТСКИЯ ПРЕВРАТ
От Кайро идват тези първи автентични кадри от безкръвния преврат
с който армията пое контрола в Египет.
Това беше краят на опитите на Краля да се задържи на власт.
Като отведохме Краля на кораба, той каза:
"Вие ме изядохте за обяд, преди да успея да ви изям за вечеря".
Новият лидер на Египет, Гамал Абдел Насър,
обещава радикални реформи.
Имаше шест принципи:
Да се сложи край на колониализма, да се сложи край на феодализма
да се сложи край на корупцията от... експлоатацията от капитализма.
Четох, че Насър ще ходи в Югославия.
Мислех, че президента Тито би могъл да помогне да се сключи мир.
Познавах, приятел на Тито, помолих го да отиде в Югославия.
Казах: "Хвани Тито да попита Насър, дали иска да сключи мир".
Тито предаде съобщението.
Насър каза, че ако бъде видян да говори с Израел,
той ще бъде свален от власт, дори убит.
Шарет, министърът на външните работи на Бен Гурион
инициира по-тайни контакти.
Шарет смяташе, че най-добрия начин да се гарантира сигурността на Израел
е да бъдат разбрани арабите и да се преговаря за мир.
Шарет изпрати Дивон в Париж
временния дом на Общото събрание на ООН.
Казах на един приятел, че имам заръка да отида до Париж, за да се срещна с араби,
а той каза: "Зиама, знам, че си като Сервантес,
"но никога не съм те виждал като Дон Кихот.
"Ще отидеш на площад "Конкорд" за да викаш:
"Има ли араби тук?"
Седях на балкона в ООН.
Един младеж дойде и седна до мен.
Започнахме да говорим.
Казах му: "Уважаеми господине, аз съм евреин".
Погледнах в лицето му.
Не видях никакви признаци на смущение.
И тогава го попитах, "Кой представляваш"?
Когато го притиснах, той каза: "Шарет".
Казах: "Аз съм израелец, който мечтае за мира с Египет".
За египтяните, да се говори с израелците беше табу,
така че Абдел Рахман Садек беше нервен, когато бе призован от президента Насър.
Влязох и заварих Гамал Абдел Насър да стои в средата на помещението.
Той каза: "Искам да ти кажа, че имаш моето разрешение
да продължиш преговорите с израелеца в Париж".
Докладите на дипломата щяха да бъдат само за ушите на Насър.
Той каза: "Искам да видя дали има шанс да се избегне кръвопролитието".
Докато провеждахме преговорите с Абдел Рахман,
от време на време имаше радикална ескалация на египетските изявления за Израел.
Един египетски лидер дори каза,
че Израел е злокачественият тумор в средата на арабския свят.
И ние го помолихме да се въздържа от такъв подстрекателски език.
Пратеника на Насър се върна в Париж с обещания
да се намали анти-израелската пропаганда по радио Кайро
и да се ограничат партизанските нападения срещу Израел.
Но Насър няма да прекрати войната,
нито ще установи дипломатически отношения
или да позволи на израелски кораби да преминават
през Суецкия канал и пролива Тиран.
Шарет беше разочарован.
Посланието на Шарет беше, че съжаляваме разбира се,
че египетското правителство няма да промени официалната си политика,
която бе определено анти-израелска политика.
Многократните предложения на Шарет, да се започнат преговори за мир бяха отхвърлени.
Забелязах, че израелците постоянно казват, че искат мир.
Също забелязах, че арабите отказват да се преговаря.
Израел отчаяно се нуждаеше от мир.
Еврейски бежанци от Европа и арабските страни изобилно прииждаха.
Населението на държавата се увеличи двойно през първите две години,
в същото време икономиката бе пред фалит.
Новите имигранти често бяха заселвани покрай границите на Израел.
Те живееха под страх от честите арабски нападения.
Бен Гурион обвини Насър за нападенията.
Той нареди на израелската армия да отговори с ответни удари
по арабските страни даващи подслон на нападателите.
Бен Гурион знаеше, че арабските селяни подкрепят тези терористи.
Трябваше да им покажем, че да се подпомагат терористите е опасно
за да защитим нашите населени места.
Бях извикан да се видя с Моше Даян.
Една майка бе убита, убита в едно селище.
Убийците оставили следи,
които водеха до село от другата страна на границата в Йордания.
Беше ми дадена заповед да достигнем селото в Йордания.
Трябваше да взривим възможно най-много постройки
и да причиним възможно най-много арабски жертви.
СБЛЪСЪК ПО ГРАНИЦАТА ИЗРАЕЛ-ЙОРДАНИЯ
Малкото село Кибия на границата Израел-Йордания е в руини.
Като замаяни оцелелите разказват как войници са пресекли границата
и са нападнали през нощта.
Те обвиняват израелските войници,
че са разрушили постройките с гранати, артилерийски огън и експлозиви
заклещвайки цели семейства сред развалините.
Атаката подтикна САЩ, Англия и Франция
да изкажат най-острото си порицание към Израел, откакто е създаден
и да настояват за строги наказания към виновните войници.
След операцията, бях повикан на среща с Бен Гурион.
Тогава за първи път се срещнах с него.
Шарон? Какво мисля за него?
Той е добро момче... и добър войник.
Той ми каза едно нещо.
Той каза: "Няма значение какво казва светът.
"Няма значение какво казват за Израел някъде другаде.
"Единственото нещо, което има значение е, ние да можем да съществуваме тук.
"Докато не е ясно, че ще се търси сметка за всеки отнет еврейски живот
"няма да можем да оцелеем, и това е, което има значение".
Бен Гурион толкова вярваше във важността на земеделските селища,
че изоставя поста на Премиер и се присъединява към кибуц в пустинята.
Той бе наследен от Моше Шарет,
които се надяваше чрез дипломация да подобри израелската сигурност.
Но неговият Министър на отбраната, Пинхас Лавон
вярваше във военното решаване на проблемите.
През юли 1954 г. британците обявиха,
че напускат огромната си военна база на Суецкия канал.
Ние се бояхме, че ще бъдем застрашени от атака откъм Египет.
Фактът, че британската армия беше там служеше като буфер.
Това намаляваше шансовете за египетска атака.
На собствена глава, Лавон заповядва план за дестабилизиране Египет,
което да изплаши британците и ги накара да останат.
Лавон повиква директора на военното разузнаване в дома си в Тел Авив.
Лавон не спря да говори за необходимостта от действия.
Той предложи всякакви схеми.
Ние подготвихме план да се ударят цели в Египет.
Лавон каза: "Хайде, активирай отряда".
В Египет, израелското военно разузнаване
бе вербувало млади евреи да действат като саботьори.
Бях готова да направя всичко да помогна на Израел.
Бях идеалистка.
Бях наивна.
Кодова дума, излъчена по време на предаването "Изборът на домакинята"
по израелското радио бе сигнала за действие.
В Кайро, отидох в едно кино, а приятелят ми отиде в друго.
Сложих бомба под едно празно място.
Никой не бе убит, а всички саботьори бяха заловени.
Новината заля египетските вестници.
Така че отидох при Шарет и му казах:
"Виж, това е комюнике от Кайро. Какво знаеш за това?"
Той каза: "Не, не, не, не...
"Това не е автентично, не може да бъде.
"Как може такова нещо да се случи без да знаем аз и Премиера?"
След като научил за ролята на Лавон
първия приоритет на Шарет бе, да спаси живота на младите евреи.
Моше Шарет ме привика,
той каза: "Кабинетът е притеснен за затворниците в Египет.
Трябва да предотвратим смъртните присъди".
В желанието си за милост, Шарет изпрати Дивон в Париж
за да се разкрие истината пред пратеника на Насър.
Дивон ми каза, заговора е замислен в Министерството на отбраната.
Шарет нямаше представа за това.
Отговора на Насър не е този, за който се надяваше Шарет.
В Кайро, двама от саботьорите са екзекутирани.
Останалите отиват в затвора,
Марсел Ниньо и Роберт Даса за 15 години.
Шарет, в кабинета си същата вечер, доверява в дневника си, че преживява кошмар:
"Ако не отстраня Лавон, подкрепям нещо гнило,
"което ще унищожи Министерството на отбраната и командването на армията.
"Ако го направя, това ще унищожи Партията и ще предизвика скандал.
Какво трябва да направя?"
Лавон е отстранен от поста си като Министър на отбраната,
но щетите са нанесени.
Египет също си играеше с огъня.
В Газа, наемаха и обучаваха палестинци за военни действия.
Плащаха по четири лири на месец.
В онези времена това бяха много пари. Така че беше добре.
Те бяха изпращани в Израел
да събират разузнавателна информация и да извършват саботажи.
Те трябваше да наблюдават, ако се строи летище, връщат се и докладват.
Други отиваха на военни операции и извършваха нападения.
Тези нападатели, федаините бяха огромен проблем за сигурността,
не само за заселниците по границите, но също и в центъра на страната.
Те атакуваха места на пет километра от Тел Авив.
Честите нападения и загубата на човешки животи
бяха бедствие не само за семействата на жертвите.
Те подхранваха дълбоко усещане за безпомощност сред израелците.
Правителството изглеждаше неспособно да защитава собствения си народ.
Само един човек можеше да удовлетвори общественото искане за действие.
След няколко месеца, Бен Гурион се връща като министър-председател.
В средата на 1955-та, Насър се обръща към Съветския блок
за икономическа и военна помощ.
Конфликтът сега става част от Студената война
и Египет получава огромна доставка на оръжие от Чехословакия.
Нови танкове, артилерия, бомбардировачи и реактивни изтребители,
заплашват да смажат израелската армия и нейните отживели витлови ВВС.
Генерал Моше Даян искаше да удари египетската армия
преди да успее да въведе новите си оръжия,
но Бен Гурион чувстваше, че Израел не може да се бие сам.
Бен Гурион ставаше все по-убеден,
че няма дипломатическо решение за конфликта
и поради натрупването на оръжия в Египет,
ние трябва да изпреварим войната предизвикана от Египет.
Няколко седмици по-късно
президента Насър национализира Суецкия канал.
Неочаквано, Бен Гурион се озова сред два нови съюзника.
Великобритания и Франция притежаваха съвместно канала и си го искаха обратно.
Бен Гурион изпрати Шимон Перес на тайна среща в Париж.
Френският министър на отбраната ми каза, че Великобритания и Франция
планират операция да си вземат обратно Суецкия канал от Насър.
И той ме попита: "Израел дали ще се присъедини към тях?"
"Колко време ще отнеме на израелските войски да достигнат канала?"
Бен Гурион чакаше нетърпеливо връщането на неговия пратеник.
Бен Гурион ме попита: "Е, какво казаха французите?"
Така че започнах да му казвам за техните планове.
Той ме прекъсна и каза: "Добре, това променя всичко. С тях сме".
Израел нахлува Египет, тайно подкрепян от Великобритания и Франция.
За една седмица, израелските войски завладяват пустинята Синай.
Великобритания и Франция се опитват да си върнат Суецкия канал,
но международния натиск ги принуждава да се оттеглят.
Но за Израел войната беше триумф.
Ние постигнахме основната си цел.
Основната цел беше свободна навигация през пролива Ейлат,
което е жизненоважно, поне така беше досега.
Втората цел беше да се осигури безопасност
за нашите населени места в близост до ивицата Газа.
Не мога да кажа, че сме го постигнали изцяло,
но са по-безопасни отколкото бяха преди.
Израелските сили се оттеглят от Синай
и позициите по израелската граница и пролива Тиран
се охраняват от сили на ООН.
За десет години имаше мир на израелско-египетската граница
под флага на ООН.
Translation ZALMEN BEHAR